Роалд Дал
Мисис Биксби и палтото на Полковника

Превод от английски: Правда Митева, 2003

chitanka.info

Америка предоставя големи възможности на жените. Те вече владеят около осемдесет и пет процента от богатствата на страната. Скоро ще ги притежават всичките. Разводът се е превърнал в доходен бизнес; лесно се урежда, бързо се забравя и амбициозните представителки на пола си могат да го повтарят толкова често, колкото им изнася, и да увеличават печалбите си до астрономически цифри. Смъртта на съпруга също носи задоволителни приходи и някои дами предпочитат да залагат на този метод. Те знаят, че периодът на изчакване няма да се протака прекомерно, защото преумората и свръхнапрежението непременно ще докопат клетника и той ще умре на бюрото си с шише бензедрин[1] в едната ръка и опаковка успокоителни таблетки в другата.

Идващите поколения млади американци обаче ни най-малко не се обезсърчават от този ужасяващ модел: развод или смърт. Колкото повече се покачва процентът на разводите, толкова по-настървени стават. Младите мъже се женят като плъховете, едва ли не преди да са навлезли в пубертета и огромна част издържат поне по две бивши съпруги още преди да са навършили трийсет и шест. За да осигуряват на тези дами средствата, с които са свикнали да живеят, те трябва да работят като роби, каквито са в действителност. Едва когато достигнат преждевременно средната възраст, в сърцата им бавно започват да се прокрадват разочарованието и страхът, те се събират на групички по клубове и барове, пият уискито си, гълтат хапчетата и се опитват взаимно да се успокояват, като си разказват разни истории.

Основната тема на тези истории никога не се променя. Главните герои винаги са трима — съпругът, съпругата и подлото псе. Съпругът винаги е честен, почтен човек, който упорито се труди. Съпругата е лукава, нечестна и похотлива и неизменно върти някакви интрижки с подлото псе. Съпругът е толкова добър, че дори не я подозира. Работите му вървят от зле на по-зле. Ще разбере ли някога клетият човечец? Трябва ли да остане рогоносец до края на живота си? Да, трябва. Но почакайте! Изведнъж чрез блестяща машинация съпругът напълно размеря ролята си с тази на чудовищната половинка. Жената е слисана, замаяна, унижена, разгромена. Слушателите около бара кротко се усмихват на себе си и им става малко по-леко от тази измислица.

Много подобни истории се разказват — чудесни бленувани видения, измислени от нещастните мъже, но повечето са прекалено нереални, за да ги повтаряме, и изпъстрени с твърде много подробности, за да ги записваме. Една от тях обаче сякаш превъзхожда останалите, особено след като притежава достойнството да бъде истинска. Тя е изключително популярна сред два или три пъти измамените съпрузи, които търсят утеха, и ако сте един от тях и още не сте я чули, краят й може да ви достави удоволствие. Нарича се „Мисис Биксби и палтото на Полковника“, а съдържанието й е горе-долу следното:

Мистър и мисис Биксби живеели в неголям апартамент някъде в Ню Йорк. Мистър Биксби бил зъболекар и си докарвал среден доход. Мисис Биксби била едра енергична жена с влажни устни. Веднъж в месеца, винаги в петък следобед, тя се качвала на влака от гара Пенсилвания и заминавала за Болтимор на гости у старата си леля. Прекарвала нощта с лелята и се връщала в Ню Йорк на другия ден навреме, за да приготви вечеря на съпруга си. Мистър Биксби приемал всичко това напълно добродушно. Той знаел, че леля Мод живее в Болтимор и че жена му била много привързана към старицата, и естествено щяло да бъде неразумно да лиши и двете от удоволствието да се виждат веднъж месечно.

— Стига да не искаш да те придружавам — казал мистър Биксби в началото.

— Разбира се, че няма, скъпи — отговорила мисис Биксби. — В края на краищата тя не е твоя леля, а моя.

Дотук добре.

Както се оказало обаче, лелята била само удобно алиби за мисис Биксби. Подлото псе, в образа на един господин, известен като Полковника, лукаво се спотайвало на заден план и когато отивала в Болтимор, нашата героиня прекарвала по-голямата част от времето си в компанията на този мошеник. Полковника бил изключително богат. Живеел в прекрасна къща в покрайнините на града. Не бил обременен нито от съпруга, нито от семейство. Имал само няколко дискретни и предани прислужници и в отсъствието на мисис Биксби се утешавал с езда и лов на лисици.

Година след година продължавала тази приятна връзка между мисис Биксби и Полковника без никаква засечка. Срещали се толкова рядко — дванайсет пъти в годината не е много, като се замисли човек — затова вероятността да си омръзнат била малка или почти никаква. Точно обратното — дългите интервали между срещите им само карали сърцата да се заобичат по-силно и всяка тяхна среща се превръщала в истински празник.

— Бре-бре! — извиквал всеки път Полковника, когато я посрещал на гарата с голямата си кола. — Мила моя, почти бях забравил колко възхитително изглеждаш! Бързо да се скрием в хралупката си.

Минали осем години.

Било точно преди Коледа и мисис Биксби чакала на болтиморската гара влака, който щял да я заведе обратно в Ню Йорк. Току-що завършилото посещение било по-приятно от всеки друг път и тя била във весело настроение. Впрочем напоследък компанията на Полковника винаги й се отразявала по този начин. Той успявал да я накара да почувства, че е една забележителна жена, личност с изтънчени и екзотични способности и неизразим чар: колко се различавал от нейния зъболекар съпруг вкъщи, който я карал да се чувства като постоянна пациентка, живееща в дъното на чакалнята, безмълвна сред списанията и все по-рядко, а напоследък и изобщо непотърсвана, за да изпита точната, педантична услуга на тези чисти розови ръце.

— Полковника ме помоли да ви предам това — произнесъл някакъв глас зад гърба й. Тя се обърнала и видяла Уилкинс, коняря на Полковника, малко сбръчкано човече с посивяла кожа, което пъхнало в ръцете й голяма плоска картонена кутия.

— Боже господи! — извикала тя, цялата разтреперана от вълнение. — Майчице, каква огромна кутия! Какво е това, Уилкинс? Има ли писъмце? Каза ли ти да ми предадеш нещо?

— Не — отвърнал конярят и се отдалечил.

Щом се качила във влака, мисис Биксби потърсила заедно с кутията уединението на дамската тоалетна и заключила вратата. Колко било интересно! Коледен подарък от Полковника. Започнала да развързва канапа.

— Обзалагам се, че е рокля — казала на глас. — Дори може да са две рокли. Или ужасно много дантелено бельо. Няма да гледам. Само ще си пъхна ръката и ще се опитам да позная и цвета, и точно как изглежда. А също и колко струва.

Тя затворила плътно очи и бавно повдигнала капака. После пъхнала ръка в кутията. Отгоре имало тънка хартия; усетила я и я чула как шумоли. Освен това имало плик или картичка. Не й обърнала внимание, а заровила ръка под хартията, като протягала пръстите си внимателно като пипала.

— Боже господи! — извикала изведнъж. — Не може да бъде!

Широко разтворила очи и се втренчила в палтото. После го сграбчила и го извадила от кутията. Богатата кожа приятно изшумоляла в хартията, докато се раздипляла, и когато го повдигнала и го видяла в цялата му дължина, то било толкова красиво, че дъхът й секнал.

За пръв път виждала такава норка. Това било норка, нямало съмнение. Да, разбира се. Но какъв великолепен цвят! Кожата била почти черна. Отначало помислила, че наистина е черна, но когато я приближила до прозореца, забелязала, че в нея проблясвали и синкави оттенъци, богато тъмносиньо, като кобалт. Бързо погледнала етикета. ДИВА ЛАБРАДОРСКА НОРКА. Нямало нищо друго, нито следа от това къде е било купено или колко струва. Но това, помислила си, било работа на Полковника. Хитрата стара лисица взела всички мерки да не остави следи. Браво на него. Но колко ли би му струвало такова нещо? Не смеела дори да си помисли. Четири, пет, шест хиляди долара? А може би и повече. Тя просто не можела да откъсне очи от него. Нито пък можела да се стърпи да не го пробва. Бързо съблякла старото си палто от обикновен червен плат. Леко се задъхвала, просто не можела да се контролира и очите й били много широко разтворени. Но, о, господи, какво било усещането при допира на тази кожа! И тези огромни, обширни ръкави с широки обърнати маншети! Беше чувала, че винаги използват кожи от женски норки за ръкавите и мъжки за останалата част от палтото. Някой й го беше казвал. Сигурно Джоун Рътфийлд, въпреки че нямаше представа откъде накъде Джоун би могла да разбира нещо от норки.

Голямото черно палто сякаш само прилепвало по нея, като втора кожа. О, божичко! Никога не била изпитвала такова странно чувство! Погледнала се в огледалото. Било фантастично. Изведнъж цялата се била променила. Изглеждала ослепителна, възхитителна, богата, интелигентна, чувствена, всичко едновременно. А какво властно самочувствие придобивала! С това палто можела да влезе където си поиска и щяла да привлече хората като с магнит. Всичко било прекалено прекрасно, за да се опише с думи!

Мисис Биксби взела плика, който все още лежал в кутията. Отворила го и извадила писмото на Полковника.

„Веднъж спомена, че харесваш кожи от норка, затова ти купих това. Казаха ми, че е хубаво. Моля те, приеми го с моите искрени и най-добри пожелания като прощален подарък. По лични причини няма да мога да се виждам повече с теб. Сбогом и всичко хубаво.“

Така значи!

Представяш ли си! — Изневиделица, точно когато се чувствала най-щастлива.

Нямало вече Полковник.

Какъв страшен удар!

Мисис Биксби бавно започнала да гали прекрасната черна кожа на палтото.

Всяко зло за добро.

Тя се усмихнала и сгънала писмото с намерение да го накъса и изхвърли през прозореца, но забелязала, че на обратната страна имало написано още нещо:

„P.S. Просто кажи, че твоята прекрасна щедра леля ти го е подарила за Коледа.“

Устата на мисис Биксби, която до този момент била разтегната в самодоволна усмивка, се прибрала като дръпната от ластик.

— Този човек трябва да е луд! — извикала тя. — Та леля Мод няма толкова пари! Тя изобщо не може да ми подари подобно нещо.

Но щом леля Мод не й го е подарила, тогава кой?

О, господи, възбудена от получаването на палтото и изпробването му, тя съвсем пренебрегна този основен момент.

След два часа пристигала в Ню Йорк. Десет минути след това щяла да си бъде вкъщи и мъжът й щял да я посрещне; а дори и мъж като Сирил, който живеел в тъмния слизест свят на зъбни канали, кътници и кариеси, би задал някой и друг въпрос, ако жена му ненадейно цъфне от уикенда, издокарана в палто от норка за шест хиляди долара.

Знаеш ли какво си мисля, казала си тя. Мисля си, че този проклет Полковник го е направил нарочно, за да ме изтормози. Той много добре знае, че леля Мод няма пари, за да го купи. Знае, че няма да мога да си го задържа.

За мисис Биксби мисълта да се раздели с него била направо непоносима.

— Аз трябва да имам това палто! — произнесла тя — на глас. — Трябва! Трябва!

Добре де, добре, ще го имаш. Без паника. Седни си на мястото, запази спокойствие и започни да мислиш. Ти си умно момиче, нали така? И преди си го заблуждавала. Той никога не е виждал по-далеч от края на собствената си сонда, много добре знаеш това. Затова седни спокойно и мисли. Има много време.

Два часа и половина по-късно мисис Биксби слязла от влака на гара Пенсилвания и бързо се запътила към изхода. Отново била облечена със старото си червено палто, а картонената кутия носела в ръка. Повикала такси.

— Извинете — казала, — знаете ли къде наблизо има отворена заложна къща?

Човекът зад волана повдигнал вежди и я погледнал развеселен.

— Колкото искате по Шесто Авеню — отвърнал.

— Тогава, ако обичате, спрете пред първата, която видите.

Тя се качила и колата потеглила. Скоро таксито спряло пред магазин, над чийто вход висели три месингови топки.

— Бихте ли ме почакали — казала мисис Биксби, слязла от колата и влязла в магазина.

Върху тезгяха огромна котка ядяла рибешки глави от бяла чинийка. Животното изгледало мисис Биксби с лъскави жълти очи, после отместило поглед и продължило да яде. Мисис Биксби застанала до тезгяха колкото може по-далече от котката, чакала някой да дойде и разглеждала часовниците, катарамите за обувки, емайлираните брошки, старите бинокли, счупените очила, зъбните протези. Защо хората постоянно си залагат зъбите, чудела се.

— Да? — попитал собственикът, измъквайки се от някаква тъмна задна част на магазина.

— Добър вечер — поздравила мисис Биксби и започнала да развързва канапа около кутията. Мъжът се приближил до котката и започнал да я гали по гърба, а тя продължила да яде рибешките глави.

— Ужасно съм разсеяна — загубих си чековата книжка, а днес е събота и всички банки са затворени до понеделник. Аз пък на всяка цена трябва да имам някакви пари за уикенда. Това е скъпо палто, но не искам много. Трябват ми колкото да се оправя до понеделник. Тогава ще дойда да го откупя.

Мъжът чакал и нищо не отговорил. Но когато извадила визоновото палто и красивата плътна кожа се разпиляла по тезгяха, той повдигнал вежди, отдръпнал ръка от котката и се приближил да го разгледа. Взел палтото и с интерес го задържал пред себе си.

— Ако имах часовник или пръстен на себе си, бих ви ги дала тях — казала мисис Биксби. — Но там е работата, че нямам нищо друго, освен това палто. — И тя разтворила пръсти, за да го убеди.

— Изглежда ново — казал мъжът, като галел меката кожа.

— О, да, ново е. Но както ви казах, искам само колкото да се оправя до понеделник. Какво ще кажете за петдесет долара?

— Ще ви дам петдесет долара.

— То струва сто пъти повече, но знам, че ще го пазите добре, докато се върна.

Мъжът отишъл до някакво чекмедже, извадил един купон и го поставил върху тезгяха. Купонът приличал на онези картончета, които закачаме на дръжките на куфарите си — същата форма, същата големина, същата твърда кафява хартия. Само че бил перфориран по средата, така че да може да се раздели на две и двете половинки да бъдат съвсем еднакви.

— Име? — попитал той.

— Не го пишете. И адреса също.

Видяла как човекът се сепнал и как върхът на писалката застинал в очакване над пунктираната линия.

— Нали не сте длъжни да вписвате името и адреса?

Човекът свил рамене, поклатил глава и писалката се придвижила към следващия ред.

— Просто предпочитам да не ги вписвате — казала мисис Биксби. — Имам лични съображения.

— Тогава гледайте да не изгубите това купонче.

— Няма да го загубя.

— Знаете, че всеки, който се добере до него, може да дойде тук и да предяви иск към заложения предмет.

— Да, знам. Само с номера. Да, знам.

— Какво искате да запиша като описание на предмета?

— Без описание, благодаря. Не е необходимо. Впишете само сумата, която вземам.

Върхът на писалката се поколебал отново, надвиснал над пунктираната линия до думата ПРЕДМЕТ.

— Мисля, че трябва да има някакво описание. Това винаги помага, ако решите да продадете купона. Знае ли човек, може някога да решите да го продадете.

— Не искам да го продавам.

— Може да ви се наложи. Много хора го правят.

— Вижте — казала мисис Биксби. — Не съм се разорила, ако това имате предвид. Просто съм си загубила чантичката. Не можете ли да разберете?

— Тогава, както желаете — отвърнал мъжът. — Палтото е ваше.

В този миг една неприятна мисъл осенила мисис Биксби.

— Кажете — попитала тя. — Ако няма никакво описание, как да съм сигурна, че когато дойда за палтото, няма да ми дадете нещо друго?

— Предметът се вписва в книгите.

— Но аз имам само един номер. Всъщност може да ми дадете някаква вехтория, не е ли така.

— Искате ли да впиша описание на предмета, или не?

— Не — отвърнала. — Вярвам ви.

Той написал „петдесет долара“ срещу думата СТОЙНОСТ и върху двете части на купона скъсал го там, където била перфорацията, и плъзнал долната час по тезгяха. Извадил портфейл от вътрешния джоб на сакото си и наброил пет десетдоларови банкноти.

— Лихвата е три процента на месец.

— Да, добре. И ви благодаря. Ще се грижите добре за него, нали?

Човекът кимнал, но нищо не отговорил.

— Да го прибера ли в кутията?

— Не — отвърнал той.

Мисис Биксби се обърнала и излязла на улицата, където я чакало таксито. Десет минути по-късно си била у дома.

— Скъпи — казала, когато се навела да целуне мъжа си, — беше ли ти мъчно за мен?

Сирил Биксби оставил вечерния вестник и погледнал часовника върху китката си.

— Сега е шест и дванайсет и половина минути — отбелязал. — Малко закъсня.

— Знам. Виновни са тези ужасни влакове. Леля Мод те поздравява както винаги. Умирам да пийна нещо, а ти?

Съпругът прилежно сгънал вестника на четири и го сложил върху страничната облегалка на креслото си. После се изправил и отишъл до бюфета. Жена му стояла насред стаята, сваляла си ръкавиците, наблюдавала го внимателно и се чудела колко дълго трябва да чака. Бил с гръб към нея и наведен напред, отмервал джина, приближил лице до мензурата и взирайки се в нея, сякаш била устата на някой пациент.

Колко дребен й изглеждал всеки път след срещите й с Полковника. Полковника бил огромен и космат и леко миришел на хрян. А този бил дребен, стегнат и кокалест и не миришел на друго, освен на ментови бонбони, които смучел, за да бъде дъхът му приятен за пациентите.

— Виж какво купих за отмерване на вермута — казал той и повдигнал градуираната стъкленица. — С това го докарвам точно до милиграм.

— Скъпи! Колко умно.

Обезателно трябва да го накарам да се облича по друг начин, помислила си тя. Костюмите му са толкова смешни, че нямам думи… Едно време й се струваха прекрасни — тези тесни сака с високи ревери и шест копчета отпред, но сега са направо смешни. Също и тесните като кюнци панталони. Човек трябва да има определен тип лице, за да носи такива неща, а Сирил просто го няма. Физиономията му е дълга и кокалеста, с тънък нос и леко изпъкнала челюст. А като я видиш кацнала върху тия плътно прилепнали старомодни костюми, направо прилича на карикатура. Факт е, че винаги посреща пациентите си с разкопчана престилка, за да могат да зърнат труфилата му отдолу. По някакъв негов си начин явно се опитваше да създаде впечатлението, че и той си пада малко сваляч. Но мисис Биксби го познаваше по-добре. Труфилата бяха блъф. Те нищо не означаваха. Приличаше й на застаряващ паун, който се перчи по ливадата с наполовина опадала перушина. Или на някое от онези безплодни самоопрашващи се цветя като глухарчето. На глухарчето не му е необходимо опрашване, за да образува семена, и всичките тези разкошни жълти венчелистчета са просто губене на време, самохвалство, маскарад. Коя дума използваха биолозите? Май беше субсексуален? Глухарчето е субсексуално. Такива са и летните люпила на водните бълхи. Звучи малко в стила на Луис Карол, помислила си тя, водни бълхи, глухарчета и зъболекари.

— Благодаря ти, скъпи — казала, поела мартинито и се настанила на дивана с чантата върху скута си. — А ти какво прави снощи?

— Останах до късно в кабинета и направих няколко пломби. Оправих и сметките си.

— О, Сирил, мисля, че е крайно време да оставиш други да ти вършат черната работа. Твърде високо си поставен за такива неща. Защо не оставиш пломбите на техника си?

— Предпочитам да ги правя сам. Много се гордея с пломбите си.

— Знам, че се гордееш, скъпи, и мисля, че са направо чудесни. Това са най-хубавите пломби на света. Но аз не искам да се преуморяваш. И защо онази Пълтни не прави сметките? В края на краищата те са част от задълженията й.

— Тя ги прави. Но нали трябва първо аз да определя цената. Тя не знае кой е богат и кой не е.

— Това мартини е великолепно — казала мисис Биксби и поставила чашата си на масичката. — Направо великолепно. — Отворила чантичката си и извадила носна кърпичка, сякаш искала да си издуха носа. — Я виж! — извикала, като мярнала купончето. — Забравих да ти покажа това. Току-що го намерих върху седалката на таксито. На него има някакъв номер и си помислих, че е лотариен билет или нещо подобно, затова го запазих.

Тя подала парченцето твърд кафяв картон на съпруга си, който го взел и започнал най-подробно да го изучава от всички страни, сякаш било подозрителен зъб.

— Знаеш ли какво е това? — бавно казал той.

— Не, скъпи, не знам.

— Купон за заложена вещ.

— Какво?

— Купон от заложна къща. Ето името и адреса й. Някъде на Шесто Авеню.

— О, жалко, толкова съм разочарована. Надявах се, че е билет от лотария.

— Няма защо да се разочароваш — казал Сирил. — Всъщност това може да се окаже твърде забавно.

— Защо, скъпи?

Той взел да й обяснява какво точно означава един такъв купон, като особено наблегнал на факта, че всеки, който го притежава, може да предяви иск към предмета. Тя го изслушала търпеливо, докато завършил лекцията си.

— Значи мислиш, че си заслужава да го поискаме.

— Мисля, че трябва да разберем какво е. Виждаш ли тези петдесет долара, които са вписани тук? Знаеш ли какво значи това?

— Не, скъпи. Какво значи?

— Това означава, че въпросният предмет почти със сигурност е нещо доста ценно.

— Искаш да кажеш, че може да струва петдесет долара?

— По-скоро петстотин.

— Петстотин!

— Не разбираш ли? — казал той. — Собствениците на заложни къщи никога не дават повече от една десета от истинската стойност.

— Всемогъщи Боже! Никога не съм го знаела.

— Има много неща, които не знаеш, мила моя. Слушай сега. Като гледам, че липсват и името, и адресът на собственика…

— Но сигурно има начин да се разбере кой е?

— Няма. Хората често правят така. Не искат никой да разбере, че са били в заложна къща. Срамуват се.

— Тогава мислиш ли, че можем да го задържим?

— Разбира се, че можем да го задържим. Сега този купон е наш.

— Искаш да кажеш мой — твърдо го поправила мисис Биксби. — Аз го намерих.

— Мило мое момиче, какво значение има? Важното в случая е, че сега имаме право да отидем, когато си поискаме, и да го откупим срещу петдесет долара. Какво ще кажеш за това?

— О, колко е забавно! — възкликнала тя. — Мисля, че е ужасно интересно, особено след като изобщо не знаем какво е. Би могло да бъде какво ли не, нали, скъпи?

— Да, макар че най-вероятно е или пръстен, или часовник.

— Но няма ли да е чудесно, ако е някоя истинска ценност? Искам да кажа — нещо наистина старо, например прекрасна старинна ваза или римска статуя.

— Няма начин да разберем какво е, скъпа. Просто ще изчакаме и ще видим.

— Според мен това е фантастично! Дай ми купончето и още в понеделник сутринта ще отида да разбера какво е!

— Мисля, че е по-добре аз да отида.

— О, не! — извикала тя. — Нека аз!

— Не, не! Аз ще го взема на път за работа.

— Но това купонче е мое! Моля те, нека аз да отида, Сирил! Защо ти трябва да изпиташ цялото удоволствие?

— Не знаеш що за хора са собствениците на заложни къщи, скъпа. Спокойно могат да те излъжат.

— Няма да ме излъжат, честна дума, няма. Дай го на мен, моля те.

— Освен това — казал той, като се усмихвал, — преди да ти го дадат, трябва да им наброиш петдесет долара.

— Имам ги — отвърнала тя. — Имам, мисля.

— Бих предпочел да не се занимаваш с тази работа, ако нямаш нищо против.

— Но, Сирил, аз го намерих. То е мое. Каквото и да е, то е мое, нали така?

— Разбира се, че е твое, скъпа, няма защо да се вълнуваш толкова.

— Не се вълнувам. Просто съм възбудена, това е всичко.

— Предполагам, че не ти е хрумнало, че би могло да бъде нещо съвсем мъжко — джобен часовник например или комплект копчета за ръкавели. В заложните къщи не ходят само жени.

— В такъв случай ще ти го подаря за Коледа — великодушно казала мисис Биксби. — Ще го направя с удоволствие. Но ако е нещо женско, искам го за себе си. Така съгласен ли си?

— Това е съвсем справедливо. Защо не дойдеш с мен да го вземем заедно?

Мисис Биксби тъкмо щяла да каже „да“, но се усетила навреме. Нямала желание в заложната къща да я посрещнат като стар клиент, и то пред мъжа й.

— Не — бавно изрекла. — Мисля, че няма да дойда. Ще бъде още по-вълнуващо, ако остана тук и те изчакам. О, искрено се надявам, че няма да е нещо, което да не ни хареса и на двамата.

— Тук си права — съгласил се той. — Ако преценя, че не си струва петдесетте долара, изобщо няма да го вземам.

— Но ти каза, че ще струва петстотин.

— Сигурен съм, че е така. Не се притеснявай.

— О, Сирил, не мога да чакам повече! Толкова е вълнуващо!

— Забавно е — казал той и пъхнал купончето в джоба на жилетката си. — В това няма съмнение.

Най-после понеделникът настъпил. След закуска мисис Биксби изпратила мъжа си до вратата и му помогнала да си облече палтото.

— Не се преуморявай, скъпи — заръчала му тя.

— Няма.

— В шест ли ще се прибереш?

— Надявам се.

— Ще имаш ли време да минеш покрай заложната къща?

— О, господи, съвсем бях забравил. Ще взема такси и ще отида още сега. На път ми е.

— Не си изгубил купончето, нали?

— Надявам се, че не — отвърнал той и потърсил в джоба на жилетката си. — Не съм. Ето го.

— А имаш ли достатъчно пари?

— Имам точно толкова.

— Скъпи — казала тя, като застанала близо до него и му оправила връзката, която нямала никаква нужда от оправяне. — Ако случайно е нещо хубаво, нещо, което мислиш, че ще ми хареса, ще ми позвъниш ли веднага щом стигнеш в кабинета си?

— Да, добре.

— Знаеш ли, надявам се, че ще бъде нещо за теб, Сирил. Повече ми се иска да е за теб, отколкото за мен.

— Това е много благородно от твоя страна, мила моя. А сега да побързам.

След около един час, когато телефонът иззвънял, мисис Биксби така бързо прекосила стаята, че вдигнала слушалката още преди първият звън да е отзвучал.

— Взех го! — казал той.

— Вече! О, Сирил, какво е? Нещо хубаво ли е?

— Хубаво! — извикал той. — Фантастично е! Почакай само да го видиш. Ще припаднеш!

— Скъпи, какво е? Кажи ми бързо!

— Късметлия момиче си, няма що.

— Тогава е за мен?

— Разбира се, че е за теб. Макар че как, да пукна, ако разбирам, изобщо е било заложено само за петдесет долара. Трябва да е някой луд.

— Сирил, стига си ме държал в напрежение! Не мога повече!

— Ще полудееш, като го видиш.

— Какво е?

— Опитай да познаеш.

Мисис Биксби замълчала. Внимавай, казала си тя. Сега много внимавай.

— Огърлица — рекла.

— Грешка.

— Диамантен пръстен.

— Нямаш представа колко си далече. Ще ти подскажа. Нещо, което можеш да носиш.

— Нещо, което мога да нося? Като шапка?

— Не, не е шапка — засмял се той.

— За бога, Сирил! Защо не ми кажеш?

— Защото искам да те изненадам. Довечера ще го донеса.

— Нищо подобно! — извикала тя. — Още сега идвам при теб да го взема.

— Бих предпочел да не идваш.

— Не бъди толкова глупав, скъпи. Защо да не дойда?

— Защото съм много зает. Ще ми разстроиш целия сутрешен график. И без това съм изостанал с половин час.

— Тогава ще дойда в обедната почивка. Така става ли?

— Нямам обедна почивка. Е, добре, ела тогава в един и половина, докато си ям сандвича. Дочуване.

Точно в един и половина мисис Биксби пристигнала на работното място на мъжа си и натиснала звънеца. Мистър Биксби, в бяла зъболекарска престилка, лично й отворил вратата.

— О, Сирил, толкова съм развълнувана!

— Би трябвало. Късметлийка си, знаеш ли? — Той я повел по коридора към кабинета си.

— Идете да обядвате, мис Пълтни — обърнал се той към сестрата, която прибирала инструментите в стерилизатора. — Ще си довършите работата, когато се върнете. — Изчакал, докато момичето излезе, после се приближил до гардеробчето, където закачал дрехите си, застанал пред него и го посочил с пръст. — Вътре е — казал. — Сега си затвори очите.

Мисис Биксби се подчинила. После поела дълбоко въздух и го задържала. В последвалата тишина чула как той отваря вратата на гардероба и мекото шумолене, докато измъквал дрехата измежду другите закачени неща.

— Готово! Можеш да погледнеш!

— Не смея — засмяла се тя.

— Хайде де. Погледни!

Като хихикала лукаво, тя лекичко отворила единия си клепач, колкото да види замъглената фигура на облечения в бяло мъж, който държал нещо в ръце.

— Норка! — извикал. — Истинска норка!

При звука на магическата дума тя бързо отворила очи и в същия миг пристъпила напред, за да поеме палтото.

Но палто нямало. Имало само някаква жалка кожена якичка, която се полюшвала в ръката на мъжа й.

— Оплакни си очите! — казал той, докато я размахвал отпреде й.

Мисис Биксби запушила устата си с ръка и заотстъпвала назад. Ще изпищя, помислила си. Знам си. Ще изпищя.

— Какво ти е, мила? Не ти ли харесва?

Той спрял да размахва кожичката, втренчил се в нея и зачакал отговор.

— Защо, харесва ми — заекнала тя. — Аз… аз… мисля, че е… прекрасна е… наистина е прекрасна.

— Май отначало си глътна езика, а?

— Да, така е.

— Великолепно качество — казал той. — И чудесен цвят. И знаеш ли какво, мила? Мисля, че такова нещо ще струва две-три хиляди долара, ако го купиш от магазин.

— Не се съмнявам.

Били две кожички, две тесни мизерни кожички с главички, стъклени мъниста вместо очи и увиснали лапички. Едното зверче било захапало опашката на другото.

— Ето — казал той. — Пробвай я. — Пристъпил напред и увил яката около врата й, а после отстъпил да й се възхити. — Идеална е. Страшно ти отива. Не всеки има норка, мила моя.

— Не, не всеки.

— По-добре не я слагай, когато отиваш на пазар, защото ще помислят, че сме милионери, и ще започнат да ни вземат двойно.

— Ще се опитам да запомня това, Сирил.

— Боя се, че не бива да очакваш друг подарък за Коледа. Петдесет долара и без това са повече, отколкото се канех да похарча.

Той се обърнал, отишъл до умивалника и започнал да си мие ръцете.

— Тръгвай вече, скъпа, и си купи нещо хубаво за обед. Бих дошъл с теб, но в чакалнята е старият Гормън със счупена кукичка на протезата.

Мисис Биксби се запътила към вратата.

Ще го убия този от заложната къща, мислела си. Още сега отивам право там, хвърлям му отвратителната якичка в лицето и ако откаже да ми върне палтото, ще го убия.

— Казах ли ти, че ще закъснея довечера? — обадил се Сирил Биксби, като все още си миел ръцете.

— Не.

— Както е тръгнало, сигурно ще остана поне до осем и половина, ако не и до девет.

— Добре. Довиждане. — Мисис Биксби излязла и тръшнала вратата след себе си.

Точно в този момент секретарката мис Пълтни, която била тръгнала да обядва, се разминала с нея в коридора.

— Какъв великолепен ден, нали? — казала тя и я ослепила с усмивката си. Краката й сякаш танцували, от нея се носел лек аромат на парфюм и тя изглеждала като кралица, съвсем като кралица в прекрасното черно визоново палто, което Полковника бил подарил на мисис Биксби.

[1] Лекарство, което оказва стимулиращо въздействие върху нервната система. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.